ТОЛКИН
СОМА, ФРАНЦИЯ ПЪРВА СВЕТОВНА ВОЙНА
Сър? Къде отивате?
Да намеря един приятел.
Ако загина, изпрати вещите ми.
Чакайте!
Спрете, сър!
Лейтенант Толкин!
Недейте, трябва да почивате.
Нищо ми няма.
Върни се в укритието и ме чакай там.
Наистина трябва да лежите.
Треската може да се влоши. Не бива да...
Ходжис, остани тук. Това е заповед.
Прикрийте лицето си! Не се надигайте!
Водата беше студена.
Трябва да се сгреете, сър.
Преходът до фронта е дълъг.
Нощта няма да бъде милостива с нас.
МЕЛНИЦАТА НА СЕЪРХОЛ, АНГЛИЯ
На бой! - Твърде много са!
Трябват ни подкрепления!
Вземи знамето!
Знамето е пленено!
Спрете ги! Той ще се измъкне!
Къде е Толкин?
Къде се дяна? - Толкин!
Молех се за яко муле, което да мъкне багажа, и ето,
взе, че се случи.
Къде отиваме?
В Бирмингам. Събирай си нещата.
Какво? Защо? - Защото аз казвам.
Отец Франсис ни е намерил квартира.
Великодушен човек е.
Намери сандък и действай.
Не искам в Бирмингам!
Чуйте ме и двамата.
Ние...
Ела тук, Хилъри.
Момчета, предстоят ни тежки времена,
но за наше щастие, имаме подкрепата на църквата.
Откакто баща ви почина...
Роналд.
Роналд!
"Уби бене иби патрия." Помниш ли какво значи?
Домът е там, където се чувстваш щастлив.
Все ще намерим нашето място, миличък.
Скътай всичко това в сърцето си.
Скътай го надълбоко и то ще остане там завинаги.
Момчета, чуйте ме.
Знаете ли какво означава безизходица?
Положението ни сега?
Когато бях малка, всички нови романи започваха така.
Добро и достойно семейство
внезапно изпаднало в безизходица.
И как се измъквали?
Като случайно откривали чудно имане.
Или чрез изгоден брак.
Аз няма да се женя.
В такъв случай опираме до имането.
Имане не се открива, майко. Не и в истинския живот.
Не се лъжеш лесно, Джон Роналд.
Да речем, че има имане...
И имане.
Нека да спрем дотук.
Да започваме, Роналд.
Земята се разтресе под тежестта на дракона,
когато той се затътри към водата,
като бълваше отрова
и ревеше страховито!
Но Сигурд изчака драконът да прекрачи ямата
и тогава заби меча си под лявата му плешка,
и го прободе право в сърцето.
Драконът замята опашка, камъни се пукаха
и дървета се цепеха околовръст.
И в предсмъртните си мигове заговори
и рече: "Какъвто и да си ти, който ме посече,
туй злато ще те погуби, и теб, както и всеки, който го притежава."
Сигурд отвърна:
"Не бих го докоснал,
ако така ще си осигуря безсмъртие.
Но никой не е вечен,
а храбрецът не позволява на страха да го отклони от туй, що желае."
Знаеш ли колко безумно звучи?
На латински говоря още по-смешно.
Знаеш ли какво означава? Нищожна твар.
Не.
Според мен звучиш като подпийнал пуяк, тъпако.
Майко, взе ли марките?
Здравей, майко.
Къде си ги сложила?
Сър?
Трябва да продължа.
Газ, сър!
Любопитна съм да видя момчетата.
Е, момчета, прав бях.
Тя е огромен звяр с крака, покрити с люспи,
и с най-внушителните зъби, които съм виждал.
Глозга нещо, за което предполагам,
че е бедрена кост на дете.
От друга страна обаче, има торта.
"Кинг Едуард"? Това е много добро училище.
А те са много будни момчета, г-жо Фокнър.
Много усърдни.
След Африка майка им ги обучаваше вкъщи
и сега владеят много езици.
Имам предвид положението им.
Ще бъдете сред каймака на бирмингамското общество.
Доста по-различно е от Африка, предполагам.
Живели са в Англия
много по-дълго, отколкото в Блумфонтейн.
Нали, момчета?
Да, почти сме захвърлили копията.
Затруднявате ли се с тях?
Били са временно в един-два пансиона.
Имат нужна от облагородяващото въздействие
на солидна и изискана среда.
Като вашата.
Недостатъкът ми е,
че съм твърде великодушна към младите си наематели.
Твърде много се привързвам.
Едит, едно друго сираче, ми е като родно дете.
Да стане новият.
Толкайн.
Кин, сър.
Какво? - Произнася се Толкин, сър.
Не Толкайн. Простете.
Седнете.
След като сме толкова чувствителни на тема произношение,
нека да бъдем така добри да извадим Чосър.
Г-н Толкин да следи, доколкото може.
Макинтош, започнете.
Боже мили. Гудсън-Томас.
Уайзман.
Г-н Толкин.
Подай на Толкин. Насам!
Кретен!
Не казвай нищо. Нито дума.
А ако ме попита нещо?
Няма.
Ти не го интересуваш.
Влез!
Да не мислите, че нямам друга работа,
освен да ви бъда арбитър?
Не, разбира се, сър.
Колегиалните отношения са крайъгълен камък на познанието.
Не е ли това нашето мото?
Г-н директор, с Гилсън играехме ръгби.
Малко грубичко, признавам, но...
Мъжете трябва да са другари. Независимо от положението.
От най-високото
до най-ниското.
Вие с господин... - Толкин.
Ще го покажете на цялото училище.
Ще правите всичко заедно до края на срока.
Но, господине... - Всичко.
Да, господине.
Прави ни васали. - Не пресилваш ли?
Изискванията му са невъзможни. Цели да ме унижи.
Не унижава ли и мен? - Ти си без значение.
Защо все го повтаряш? - Вярно е.
Може да нямам виден произход...
Без значение си за директора.
За разлика от теб ли? - Да.
Понеже си голяма работа?
Понеже съм му син.
Не спирай, Едит.
Кристофър. - Гилсън.
Кристофър, кротко.
Стига, Гилсън. - Сядай.
Стига! - Сядай, Крис.
Намираме се в библиотека!
Какво?
Ще пием чай.
И какво? - Какво ли?
Нали сме вързани заедно...
Не, благодаря.
Както искаш.
Не пожела да дойде.
Робърт искаше да каже,
че след известно насърчение от страна на приятелите си,
е осъзнал, че вината е била негова,
а не твоя,
и иска да я изкупи с покана за чай.
Трябва да си поласкан.
Смутил го е умът ти.
И ти би се смутил, ако имаше баща като неговия.
Дори само един да го изпревари по успех...
Не че това го извинява, но...
Хайде, ела.
По-забавно е от кълването на стари книги.
Обичам книгите.
Ние също.
Джефри Бейч Смит.
Джон Роналд Руел Толкин.
Представете си нещо. - Толкин.
Влизате в "Бароус",
а аз вардя на вратата със сопа.
Накъде биеш?
И ви казвам - никакви торти! Аз вече ядох.
И то толкова, че чак ми призля.
Ето това е родителският контрол.
"Правил съм го, не е хубаво,
затова сега ще те възпра."
Под торти имаш предвид... - Всичко.
Всичко хубаво. - Да.
Толкин, това е "Бароус".
Нашето царство с най-хубавия чай в града.
Каничка чай? - Благодаря.
И нещо за под шилинг?
Не препечен хляб.
Кифличките са по четири пенса. - Дайте една.
С три вилички. - Четири.
А сопата какво е? - Сопата?
Баща ми е идеален пример.
Познава музиката, обича я.
Изучавал я е на младини, композирал е.
Кристофър е написал няколко произведения.
Не няколко, едно.
Подай ми захарта.
Но ако кажа, че ще ставам композитор...
Не. "Това са фантазии.
Ще ги загърбиш. Като мен."
И къде остава сопата?
Сопата беше просто метафора.
Майка ми е същата.
Цени поезията. Обича я.
Но отказва да я възприеме като мое поприще.
Вижда ме като юрист или счетоводител.
Държи ли сопа?
А ако аз отида и взема една?
Благодаря.
Вашите поне го обсъждат.
Спомена ли "художник", ще се отрекат от мен.
Не, ще ме обезглавят. - Ето това е сопата!
Дори не опитах от сладкиша.
Защо?
Не знаех дали ще имам пари.
Това е сладичко.
А ти?
Какво аз?
Сигурно имаш желания.
Да се махна оттук. Да бъда свободна.
Да отида някъде, където няма да съм бедно сираче,
а всички ще са облечени в кралски одежди.
Няма да съм там, за да им свиря.
Нито за да нося чантата на г-жа Фокнър.
Ще бъда добре приета и ценена.
Приветствана.
Връщай се, Ходжис.
Лейтенант Джефри Смит е мой приятел.
Майка му...
Майка му ми писа.
От седмици нямала вести от него.
И аз не получавам отговори от него.
Опасявам се да не е...
Трябва да разбера дали е добре.
Наистина не те засяга.
Явно ви е много близък приятел.
Най-близкият.
Би сторил същото за мен.
Минахме половината,
няма смисъл да се връщам вече.
Ходжис, моля те.
Така, като ви гледам,
ако не дойда с вас,
няма да откриете този лейтенант Джефри Смит.
Ще ви потърся някакво лекарство.
Офицера ли искаш да ми вземеш, Джефри, негодник такъв?
Господа, хрумна ми нещо.
Какво липсва в легендите, които Толкин чете?
Осветли ме, Роби. - В тях няма жени!
Не бледни, тръпнещи девици, заключени в кули.
Говоря за сочни, пълнокръвни жени.
Седни, ако обичаш. - Южнячки.
Жени с гарафи вино на главата.
Роби, не можеш ли да седиш тихо?
Като онази сервитьорка.
За бога.
Ако загубя партията заради дърдоренето ти...
Ще загубиш, защото съм по-добър.
Какво четеш сега?
За царството на мъртвите.
Поне се опитвам. - Виждате ли?
По случайност е предвождано от жена.
Хел - огромна и безмилостна богиня.
Достатъчно ли е пълнокръвна?
Описваш сервитьорката.
Хел?
Владетелка на подземния свят Хелхайм.
Там били изпращани бойците,
ако умрат неподобаващо.
Как неподобаващо? - Кротко.
От болест, старост... Но не и в битка.
Заставам зад тази идея.
За гибел в битка?
Не точно.
Как да умра, решава Съдбата,
не зависи от мен.
Но това, над което имам власт, е как да живея.
Смело или плахо.
Хелхайм трябва да ни стимулира.
Научи се да го произнасяш правилно.
Хайде, поставете ми някаква задача.
Ще ви покажа що е смелост. - Предизвиквам те...
Да се кротнеш за 25 минути. - Млъквай, Джефри.
Сериозно говоря.
Предложи на сервитьорката.
Кристофър... - Какво?
Отлична идея.
Роби, не върши глупости.
Така ще се спасим от Хелхайм.
Хелхайм!
Езерна чародейке, средоточие на моите мечти,
ще ми окажете ли високата чест
да споделите необозримото бъдеще с мен...
Трябва да основем клуб.
Какво? - Братство.
Не сме ли вече клуб? По чаепиене.
Клуб по чаепиене звучи като сбирка на лелки.
Чаен клуб.
Колкото и да го повтаряш, все е зле.
Бирмингамските момчета.
Сякаш сме циркови артисти.
Момчетата от "Бароус".
Бароусците.
Чаен клуб и общество на бароусците.
Прекалено е дълго.
Ч.К.О.Б.
Точно така!
Да не звучи като болест?
Името няма значение.
Важното е да сме предани един на друг.
Именно.
Ч.К.О.Б. - решено е. И какво следва?
Да променим света.
Простичка задача.
Чрез изкуството, шуте. Чрез силата на изкуството.
Братя, ще се присъедините ли към другарите си
в това дело за промяна?
Да. - Да.
Хелхайм!
- Хелхайм!
Хелхайм!
"Не ни е в кръвта, според мен,
като в глутница
да се нападаме,
подобно на кръвожадни вълчета..."
"Дошли норните
и орисали кралчето
да се превърне в боец най-славен,
най-пръв сред първите да бъде.
Нишките на съдбата преплитали бързо,
устоите на Бралунд се разтресли..."
Насам, моля.
Нямам шапка.
Какво? - Нямам шапка.
Нищо.
Бездруго изглеждат нелепо.
Какво означава?
Глупост.
Старец гледа как злощастна жаба
не успява да скочи и бива изядена от куче.
И си го измислил ти? - Да.
Цял език?
Глаголни конструкции, лексика, всичко.
Следващият ми език ще бъде музикален.
"Кон-дор". - Кондор?
Това е най-музикалната дума на света.
Има нещо в съчетанието на звуковете.
В окръгляването на устните.
Кондор.
Ако го повтаряш отново и отново, става като магия.
Кондор.
Глупости. - Да, ако го казваш по този начин.
Красотата на думата не е само в звученето.
Кондор.
Важно е как се съчетават звучене и значение,
хем е кон, хем е птица,
а това ни подсказва за нещо вълшебно и тайнствено.
Прощавай, да не би да отричаш основата на целия ми език?
Езикът ти няма стойност,
ако не запомниш този важен факт.
Така ли? - Да.
Слушай.
Ръка.
Думата може да е красива... - Наистина.
Но означава много повече
заради асоциациите, които правим.
Докосване.
Красотата не е в звученето на нещата.
Тя е в значението.
Разкажи ми някоя история. - Какво?
Историята за Кондора.
Не мога. - Защо?
Аз как свиря на пиано?
Съвсем различно е.
Разкажи ми нещо.
На който език пожелаеш.
Стига глупости. - Легендата за Кондора.
Не съм циркова маймунка.
Започва с пристигането на горда и вироглава принцеса.
Тук си права. - Тя иска забавления.
Принцеса Кондора скучае.
Писнало й е от торти, сладкиши
и фин порцелан... - Не.
Копнее за друг живот.
Това не е име. - Какво?
Нещо друго е.
Кондора не е име не принцеса, абсурд.
Кондор...
Това е място.
Точно така. Древно място.
До което се достига само след опасно изкачване.
Извисява се... Не.
Не ли?
Не изкачване.
Кон...
Път... Пътека.
Пътека през гъста, мрачна гора.
Виж ти!
В сърцето на светилището Кондор
има нещо изумително.
Да не е горда и вироглава принцеса?
Олтар, пред който всеки посветен благоговее.
Свято място, в средата на което има...
Какво?
Дървета.
Дървета ли?
Едното - черно като абанос, другото - бяло като кост.
Соковете им са пълни с отрова.
Но те растат заедно от хиляди години.
Накланят се едно към друго, като че ли в схватка, или...
Корените им...
Клоните им се протягат, преплитат се,
вият се заедно
и накрая се срастват в един възлест ствол.
А примесената им отрова
става животворен еликсир.
Кондорова вода.
Как действа?
Как действа ли? - Да. Как действа?
Ако се пие ли? - Да.
Който вкуси кондорова вода,
придобива способността да вижда.
Да прогледне отвъд видимото,
в най-мрачните дебри на човешкото сърце.
Това е жадна, могъща магия,
надхвърляща всичко, което някой някога е изпитвал.
Защо го направи?
Изпълни ме кондоровият дух.
Давай, твой ред е.
Не.
Какво толкова може да стане?
Не трябва ли да учиш?
Да, благодаря.
Явно са интересни хора. - Да.
Не твърдя, че всичко, което казват,
ще бъде интригуващо.
Не се безпокой.
Дано съм облечена подобаващо.
Още чай?
За какво си говорите обикновено?
За всевъзможни интересни неща.
Много интересни. - Интересни, вълнуващи и...
Това е, когато не се мъчим да променим света.
В останалите случаи
това, което най-често обсъждаме, г-це Брат, е...
Моля ви, Едит.
Влизането в университета.
Всички ли искате "Оксфорд"?
Толкин и аз.
Другите двама - "Кеймбридж".
Предатели. - Притеснени ли сте?
Не и Роби.
Аз не се напрягам. Пиша каквото мисля.
Ако желаят, нека да ме оценят.
Какъв революционен подход.
Благодаря.
Ще се радвам някой път да ни посвирите, госпожице...
Едит.
Свири прекрасно.
Ти самият композираш, нали?
Да.
Дори издават творбите му. - Невероятно!
Кои композитори харесваш?
Романтиците. - Аз също.
Бетховен. Брамс. Вагнер.
Ценя Вагнер, но не съм сигурен, че го харесвам.
Цениш го?
Да, като творец на емоции.
Оперите му са някак...
Обожавам "Рейнско злато".
Кристофър ги намира за твърде дълги. - Не.
Никой не те вини.
Шест часа да разказва за вълшебен пръстен!
Нищо не разбираш, Гилсън.
Вярно, считат оперите му за дълги и мъчни,
но при музиката, независимо от дължината,
важното е да докосва сърцето, да опиянява...
Трябва да тръгваме. - Вече?
Г-жа Фокнър ще се притесни.
Толкова чай остана...
Предстоят ни изпити и трябва да уча.
Извинете, довиждане.
Беше ми много приятно.
Довиждане. - Довиждане, Едит.
Ще донеса палтата.
Срамуваш ли се от мен?
Какво?
Нямам друго обяснение.
Изобщо не те разбирам.
Знаеш как живея, Джон.
Виждал си ме. Аз съм момиче за компания.
Затворничка.
Не мога да членувам в тайни литературни общества.
Не мога да избягам.
Аз свиря на г-жа Фокнър.
Ужасни, сантиментални мелодии на пианото.
Седя с нея вечер. Четем заедно. Шием заедно.
Изслушвам я.
Вагнер е моята страст!
Искам да говоря за него, да го обсъждам, да споря.
Но ти...
Прикрийте се!
Бягайте, сър!
Тук е безопасно.
Всичко е наред.
Сър! Нека да останем тук.
Да останем тук.
Не знаеш ли нещо по-весело, скъпа?
Силуети в мъглата,
тъй отдавна от мен несъзирани.
Бледи ръце и лица, тихи очи,
увенчани с венец, що мъртви ръце са оплели
от спомен нетленен и жив.
Висок и снажен е единият.
И в боя би влязъл с него дори.
Само печатът на смъртния сблъсък
и времето минало днес ни делят.
Ужасно. - Превъзходно.
Не се излагай. - Не е готово.
Прекрасно е.
Звучи някак елинско. Другарската обич.
Много е въздействащо. Трябва да се гордееш.
Добре, кой е следващият? Толърс?
Нямам нищо ново.
Сериозно?
Щом Толкин предава братството с празен лист,
аз ще ви покажа нещо безкрайно упадъчно.
Хваща ме страх.
Мили боже.
Копирах, за съжаление.
Имам нужда от живи модели.
Но шансът е нищожен.
Тази не е твоя, предполагам.
Аристократичните претенции на баща ми?
Ясно е, че няма нито пушка,
нито имение, нито куп шпаньоли.
Наистина ли не си писал?
Г-ца Брат не те ли вдъхнови?
Стига глупости, Уайзман. С Едит просто живеем под един покрив.
Значи сърцето й е свободно? Добре е да знам.
Съвсем нищо ли не ни носиш?
Думите ми бягат. Не мога да се съсредоточа.
Знаеш ли на какво е симптом?
На запек?
На любов. Споделена или не.
Да, благодаря ти.
Невероятно прозрение за човешката душевност, Крис.
Жалко, че не личи в музиката ти.
Чудното за мен е как си въобразяваш,
че ще ти повярваме.
Какво значи това?
Криеше възхитителната г-ца Брат.
И кой знае какво още.
Кристофър!
Жена, три деца и ранчо в Аржентина.
Де да имах и аз такъв таен живот!
Да си продължим играта.
Нали уж бил заминал?
Замина.
Няма го...
Джефри, дай ми бързо стика. Благодаря.
Къде да сложа това?
Бързо!
Сър. - Г-н директор.
Какво е това?
Позволихте да поканя приятели,
докато ви няма.
Леля ти е по-добре.
И се прибрах.
Имам работа. Отпрати ги.
Обещах им да преспят тук.
Настъпи промяна в обстоятелствата.
И сега трябва да си вървят.
Хелхайм.
Не ставай смешен.
Хелхайм.
Ако не сега, кога?
Господине?
Предпочитам да не оттеглям поканата си за престой.
Смятам, че е неподобаващо.
Ти смяташ...
Прощавай, какво е?
Неподобаващо, господине.
Татко, невъзпитано е. Момчетата са тук да учат.
И да играят билярд.
Да, също и да играят билярд.
Учихме здраво. А и те са ми приятели.
Дадох им обещание, което...
Моите уважения, но бих искал да спазя.
Добре.
Гилсън, ти си герой!
Стига. - Истински герой!
Хелхайм!
Има една старонемска дума без аналог в английския.
Означава дар, поднесен със страх след пререкание.
Драхенфутър.
Буквалният превод е "храна за дракон".
Рихард Вагнер Тетралогия "Пръстенът на нибелунга"
Значи съм дракон?
Произведението е от четири части.
Започва с пръстен,
който може да управлява света,
и е изкован от джудже.
Алберик.
Запознат съм с немската митология.
Но за да придобиеш силата му, трябва да се отречеш от любовта.
Разумна замяна, според мен.
Защото си коравосърдечен викинг.
Два на трети балкон.
И втори, и трети балкон са пълни. - Моля?
И втори, и трети балкон са пълни. Съжалявам.
Нищо ли няма?
Да, това означава "пълни".
Има свободни места на първи балкон.
На първи балкон.
Но струват пет шилинга.
И от зрителите се изисква
да бъдат в официално облекло.
Хайде.
Едит.
Ела.
Съжалявам. - Няма нищо.
Унизително е.
Да броя петачета... Какъв срам!
Няма да живея така.
И ти недей.
Някакви си билети... - За друго говоря.
За това да не губиш хората, които обичаш.
Да се грижиш за тях.
Майка ми...
Беше болна.
Не знам от какво.
Може би, ако имах пари за лекар,
нямаше да...
Съжалявам. Няма да стане.
Но беше хубава идея.
Започвайте.
Приемен изпит за "Оксфорд", тема 1.
Часът е 9, разполагате с три часа.
Успех.
Може да се явя пак.
Ще се явя пак и ще го взема.
Не е достатъчно да го вземеш. Нужна ти е стипендия.
Тревожа се, Роналд.
Сигурен съм, че на г-н Гилсън не му трябва стипендия.
А Джефри Смит...
Те нямат нищо общо.
Ние се насърчаваме, подтикваме се взаимно.
Съквартирантката ти г-ца Брат.
Едит няма вина, че ме скъсаха.
Видели са те да излизаш от стаята й. През нощта.
Говорехме си. Ние много разговаряме.
Значи е вярно. - Да.
Но не е... - Предната вечер си я водил на опера.
И това ли няма нищо общо?
Тя дори не е католичка, Роналд.
Майка ти направи жертва.
Знаеше, че умира,
и повери бъдещето и образованието ти на мен.
Възнамерявам да изпълня волята й.
Дошло е време да решиш
дали ще последваш примера й.
Не ви разбирам.
Трябва да прекратиш отношенията си с г-ца Брат.
Това е абсурдно. И крайно нечестно.
При все това. - Не, аз...
Не мога. И няма...
Аз съм твой настойник. - Да, но не разбирате.
Разбирам много добре! - Не, отче...
Аз я обичам.
Ще ми се...
Ще ми се да имаше възможностите на другите момчета.
Ще ми се да... - Не, просто завиждате.
Нищо подобно. Завиждате ми!
Казвате го, но сте свещеник.
Не знаете що е любов.
Чуй... - Искате да бъда сам.
И да нямам нищо.
Отказвам такъв живот.
Ако и след като навършиш 21 години смяташ така,
ще можеш да правиш каквото решиш.
Но дотогава имаш да изпълняваш дълг.
И ще го изпълниш, Роналд.
Ще го изпълниш и още как!
Не бива да ме скъсат пак.
Знаеш какво ще стане, ако не вляза в "Оксфорд".
Свещенически обет за безбрачие
не би удовлетворил никого от нас.
Едит?
Само до пълнолетието ми.
За бога, Роналд, не драматизирай.
Няма значение.
Разбира се, че има значение.
Не знам защо го приемаш толкова тежко.
Просто нещата си дойдоха на мястото. Слязохме на земята.
Няма да зачеркна бъдещето ни. Точно затова...
Няма да се откажа.
Ще се откажеш, естествено.
И то по-бързо, отколкото мислиш.
Аз също. - Не е вярно.
Едит, моля те. Виж...
Позволих си да повярвам, че и за хора като нас може да има щастлив край.
Но няма. Невъзможно е.
За теб обаче се очертава такъв.
Дано ти хареса в "Оксфорд".
Не. Едит.
Помогни ми.
Нямам сили, Сам. Трябва да намериш Джефри.
Няма да ви оставя тук... - Сам.
Няма да ви оставя. - Сам, това е заповед.
Намери Джефри и му кажи да не губи надежда.
Кажи му, че ние от Ч.К.О.Б...
Опази го жив!
Благодаря, Сам.
Дракон ли е? - Да, дракон!
Господи...
Не помня дали споменах,
че е вдъхновена от "Тринити".
ОКСФОРД, АНГЛИЯ
За какво е пиесата? - Ами...
Значи ти си поетът? - Не, Джефри.
Трябва да подобрите играта си.
Какво следва? - Казвайте.
Какво ли... Извинявам се.
Така.
Ще крадем омнибус?
Тихо, Гилсън! - Побързай!
Просто в този мач мъжете от "Оксфорд" играха
срещу хлапаците от "Кеймбридж".
Я стига, съдията беше сляп.
Тържествено обявявам
третата оксфордска сбирка на Ч.К.О.Б.
за открита.
И приветстваме
дамите от "Орел и дете"
като почетни гости.
Нека всички наши сбирки да бъдат в изоставен омнибус.
"Изоставен" е силно казано.
Може би.
Какво е Ч.К.Б.?
Ч.К.О.Б.
Май не ме харесваш, крадецо.
Прощавай... - Извини го.
Човекът крее. - Какво?
Крее по възхитителната г-ца Брат.
Остави го. - Коя е г-ца Брат?
Никоя. - Нима?
От два месеца си увесил нос.
Не е възпитано да говорите за друга жена.
Права си. Извинявай, Мъртъл.
Името ми е Берил.
Виждате ли? Седи до красавица,
а дори не помни името й.
Прощавайте, ако терзанията ми ви пречат.
Сам го избра. Никой не те е насилвал.
Какво? - Едит или "Оксфорд".
Избра "Оксфорд" и ето те тук.
В откраднат омнибус с три красавици
и най-добрите ти приятели.
Никой не ме е насилвал ли? - Е, да...
Онзи свещеник. - Крис, прекаляваш.
Нищо не разбираш. - Тръгваме си.
Предпочете "Оксфорд".
Нямах избор. - Това подлост ли е?
Или е друго? Що за човек си?!
Млъкни!
За бога, Толърс!
Извинявай, Крис.
Да му се не види... - Добре ли си?
За интелектуалец имаш доста яко кроше.
Върни ми го. - Не.
Удари ме, Крис. - Стига.
Няма. - Моля те.
Всичко е наред.
Постъпих ужасно, извинявай.
Това, което трябва да проумееш, Толкин,
сираче безпризорно,
е, че ние сме твои братя, в добро и в зло.
Да, така е.
Вярно.
Това, нашето, е повече от приятелство.
То е съюз.
Неразривен съюз.
Хелхайм!
Хелхайм... - Пак Хелхайм.
Все го греши.
Трябва да пийна. - Къде са момичетата?
Скрийте се.
Задръж вратата, Джордж.
Пуснаха те невредим.
Сутринта ще говорят с ректора.
С вас какво стана?
Гилсън и Уайзман, кеймбриджките гадове,
вече са освободени.
Аз нямах този късмет.
Ще си правим компания при ректора.
За конското. - Съжалявам, Джеф.
Не си виновен ти. - Напротив.
Ако не бях аз, сега щеше да си в прегръдките на Мери.
Как не. Щом проявих интерес,
веднага заговори за своя любим.
А мен ме закопа Уайзман.
Г-ЦА ЕДИТ БРАТ
Ректорът ще пише на майка ми.
Имам ли вече шанс да стана поет?
Тя ще откачи. Било каквото било.
Джефри се прости с кариерата си. А ти, Толкин?
Изключват ме.
Шегуваш ли се?
Не могат да те изключат заради това.
Има и друга причина.
Успехът ми е нисък.
Според ректора нямам усет за класиката,
а древните елини ме вълнуват слабо.
Няма стипендия.
Това не значи, че си изключен.
Не, разбира се, колко съм глупав.
Щом се върне от Монте Карло,
ще поискам чек от мама.
И какво ще правиш?
Стипендията е до края на семестъра.
След това трябва да си плащам сам.
Което е невъзможно, така че ще се хвана на работа.
Но като какъв?
Ще се върна в Бирмингам и ще работя във фурна.
Или ще шия обувки за богаташи като вас,
с дебели портфейли.
Тъкмо имам нужда от един нов чифт.
А сега сериозно,
ти винаги си имал повече усет от нас.
За което, да си призная,
понякога съм те мразил.
Но от всички нас
ти най-малко заслужаваш изключване.
Значи утре ще играем за последно.
Ще ми липсва да ядете бой.
Я стига!
Уайзман, спри го!
Браво. - Благодаря.
Поздравления.
Страхотен спринт. - Добре се справи.
Не беше пълна издънка.
С колко ви бихме?
Браво, момчета.
Здравей, майко.
Браво. - Благодаря, че дойде.
Нали ще вечеряме после? - Да, в 19 ч.
И баща ти ще дойде.
Простете, г-жо Смит.
Може ли да поговорим набързо?
Да?
Става дума за Джефри и проблема с ректора.
Ужасно недоразумение е.
Предпочитам да замълча.
Аз съм отговорен за станалото
и получих строго наказание.
Затова не укорявайте Джефри.
Той е един от най-усърдните и добри хора, които познавам.
Стреми се да ви направи горди
и има огромен талант.
Знам, неуместно е...
Отговорността е ваша ли? - Да, и ме изключват.
Вече няма да му влияя зле.
И...
За какъв талант говорите?
Той е поет.
Публикуват го в колежански издания.
Ще ме убие, че ви казвам, но е добър.
Желая ви всичко хубаво.
Г-н Толкин?
Това е за вас. - Благодаря.
Не газете тревата!
Имаш ли представа колко е часът?
Стар глупак!
Райт, този от твоите ли е?
Не ми е познат.
Стар...
Махни се от моравата!
Слава на Арендел,
светъл ангел при човеците пратен.
Роналд... Роналд, стани.
Ставай. Аз съм, събуди се.
Не спя. - Разбуди целия колеж.
Бездруго съм изключен.
Вземи се в ръце! - Нали така?
Джеф, сядай!
Удари едно уиски. Чудно е!
Не искам да пия. Вземи се в ръце.
Би ли дошъл на сватба?
Какво?
Прекрасна, английска... - Джон.
Лятна сватба. - Говориш безсмислици.
Едит. - Честито.
Да, тя ми писа.
Сгодена е. Ще се омъжва.
Джон, това е ужасно неприятно.
Извинявай, не съм на себе си.
Спокойно. - Съжалявам, Джеф.
Успокой се.
Няма нищо.
Тук съм.
Фехтовачи, салют!
Как се чувстваш?
Просто великолепно.
Превъзходно.
Каква прекрасна идея, благодаря.
Да обичаш някого,
който по някаква причина не отвръща на чувствата ти,
е болезнено.
Но ако се вслушаш в поетите,
може би в такава любов има нещо красиво.
Тя гори. Ярко.
Остава незасегната от действителността, непохабена.
Също толкова жарка днес,
колкото е била в началото.
А това е красиво.
Според мен.
Поне тази мисъл ме крепи.
Поредният, бъбрещ непонятно.
Как ви се струва готският буквар?
Не е лош. Предговорът е добре написан.
Но няма много за самия език.
Жалко. - Да.
Снощи на двора... - Боже, значи сте били там.
Чух език, който не ми е познат.
Естествено, почти цял Оксфорд го чу,
чу се чак до Чилтърн Хилс.
Бях много пиян. - Безспорно.
Пълна глупост.
Приказен език, измислен от мен.
На мен ми звучеше някак на фински.
Да, откраднах доста.
Не сте "откраднали". - Не...
В езиците няма кражби.
Да. - Били сте повлиян.
Простете, не разбрах името ви.
Аз съм Роналд Толкин от колежа "Екзитър".
Извинете.
Детето посочва нещо и му казват дума за него.
Дърво.
По-късно започва да различава това дърво от другите.
Разбира как точно се нарича.
Играе си под дървото. Танцува около него.
Клоните му го пазят от слънце и дъжд.
Целува под него, спи под него,
сгодява се под него.
Марширува покрай него на път за бойното поле
и пак оттам се връща, куцукайки към къщи.
Казват, че в него се крие владетел,
че, може би, под кората му живее дух
Отличителните му листа
красят гробниците и паметниците на господарите.
От дървесината му може би са построени галеоните,
спасили предците ни от нашествие.
И всичко това,
общото и конкретното,
националното и личното,
всичко това човек знае и чувства,
и някак призовава, макар и незримо,
чрез произнасянето на едничък звук.
Дъб.
Саксонска дума. Прагерманска.
Сродна на старонорвежката.
Езикът никога не е безсмислица.
Езикът е смисъл.
История! Пласт върху пласт, пласт върху пласт.
Дума без значение какво е?
Просто звук.
И друг ми го е казвал.
Не толкова многословно, предполагам.
В библиотеката има един-два готски текста в оригинал.
Трябва да ги видите.
Няма да ми дадат оригиналите.
Кажете им, че професор Райт ви праща.
БУКВАР НА ГОТСКИЯ ЕЗИК ОТ ДЖОУЗЕФ РАЙТ
Чудо голямо.
Той е може би най-великият филолог,
за готския - със сигурност.
Може да е бил поласкан.
Естествено!
Книгата му е събирала прах 1500 години.
Аз я бях взел преди седмица.
И как беше? - Толърс ще каже.
Той дори не знае чия е.
Стига, не е смешно.
Слушай, Толкин, шут такъв.
Това е твоят шанс, не разбираш ли?
Професорът те насърчава да се откажеш.
Какви ги говориш? - Примамва те в своя клас!
Извинявам се. - Той е прав.
Не мога просто да мина към филолозите.
Защо?
Първо, нямам стипендия.
Нима филологическият факултет не дава стипендии?
И то на такъв гений на лингвистиката!
Идиот.
Професоре!
Простете, професор Райт. - Да?
Мислех си за дъба. За символното му значение.
Дърво пазител, предвестник на промяната.
Колко интересно! Да не сте студент по лесовъдство?
Не, в класическия факултет съм, но бих искал...
Искам да се прехвърля при вас.
Да уча филология. - При мен?
Да. Аз съм Толкин. Роналд Толкин.
Крещях сквернословия под прозореца ви
на изопачен фински.
И смятате това за препоръка?
Знам, че е необичайно, но осъзнах своята истинска страст,
към която се стремя цял живот...
Може ли да бъда откровен?
Бих приветствал това с цялото си същество.
Нужна ми е стипендия.
Нужна ми е стипендия, за да уча филология при вас.
Готов съм на всичко, за да докажа, че съм достоен.
На всичко ли? - Да.
Не.
Не ли?! - Не.
Защото ако ви оставя на мира,
няма да имам честта да се уча от вас,
което би обезсмислило този,
често казано, доста плашещ разговор.
Толкин. - Да.
Германски произход. - Да.
От англосаксонски вероятно.
Точно така. - Толкюн.
Предполагам, че няма нужда
да ви превеждам какво значи.
Луда глава.
Професор Райт... - Класът ми е пълен, г-н Толкин.
Със студенти, които могат да превеждат от староанглийски
не по-малко умело и бързо от вас,
а и вече са с два семестъра напред.
Всичко хубаво.
Хелхайм.
Професоре!
От дете съм запленен от езиците.
Мания са ми! Измислям си свои.
Цели, завършени езици. Вижте.
Тук е всичко.
От гърдите и сърцето ми.
Моето душевно богатство.
А рисунките?
Измислям си истории. Легенди.
За какво служи езикът?
Не само за назоваване, нали?
Той е жизненият сок на една култура, на един народ.
Да, точно така. - Да.
Бихте ли написали 5000 думи
за старонорвежкото влияние в "Гауейн"?
Да, разбира се. Докога е срокът?
До довечера.
Средна земя.
"Братята двоица сбраха всичките войници,
с думи пламенни да ги насърчат,
в тежка битка да не се предават
и оръжието нивга да не пускат."
Начинът по който следвате ритъма на поезията,
усещането ви за езика...
Трябва да ви призная, г-н Толкин,
че никога не съм срещал такова нещо.
Никога.
"Биртуолд глас нададе..."
"Биртуолд глас нададе, щита си размаха..."
Война! Англия е във война!
Германия е нахлула в Белгия!
"И на бойците дръзко тъй заръча:
"Смелостта си укрепете
и сърцата подбудете,
и духът да е опора, силите кога линеят.
Предводителят ни тук лежи съсечен
и пръстта го веч покрива."
КРАЛЯТ И РОДИНАТА ИМАТ НУЖДА ОТ ВАС ВЛЕЗТЕ В АРМИЯТА
Г-ЦА ЕДИТ БРАТ
ФОЛКСТОУН, АНГЛИЯ
Ето, Крис.
Дами и господа, Робърт Гилсън.
Гилсън!
Един танц?
Да не загуби облог?
Хвърлят ми завистливи погледи.
Явно те бъркат с кайзера.
Що за фриволна атмосфера?
Впечатляващ мустак, Гилсън. - Благодаря.
Имаш нужда от питие. - Без съмнение.
Всички вече се събрахме, Толкин. - Да.
Да вдигнем тост?
За бъдещите сбирки на Ч.К.О.Б. Из цяла Европа.
Наздраве.
Господа! Може ли? - Защо не?
Погледът напред, Толкин.
И гледайте птиченцето!
Хелхайм!
Написах пиеса за французойка,
влюбена в герой англичанин.
Обръсни се, ако ще играеш дамата.
Наздраве. - По още едно?
Уайзман пръв ще заспи.
Хайде да се обзаложим. Скоч?
Късмет, Роналд.
Дай багажа.
Ще задържа кораба.
Как е брат ти? - Добре.
Вече е във Франция.
А ти? Как върви музиката?
Преподавам пиано, главно на момиченца.
Не особено талантливи.
И си сгодена.
Той е много мил.
Много внимателен. Добър човек.
Трябва да ти кажа нещо. - Роналд...
Направих огромна грешка
и не минава нито ден, нито миг,
без да мисля за теб.
Не съм срещал дух, по-забележителен от твоя.
Ти си смела, находчива, талантлива,
горда,
по един великолепен начин,
умела, енергична
и пълна с живот.
Заслужаваш цялото щастие на света.
Всъщност не.
Не заслужаваш щастие, не се изразих добре.
Имам предвид, че...
Заслужаваш много повече.
Заслужаваш вълшебство.
Този ли е?
"Асканий".
Сякаш е герой от твоите истории.
"Злочести са поданиците на Асканий."
Защо са злочести?
Заради ужасното си минало. Заради срама.
И разкаянието.
Трябва сами да си простят.
Не могат.
Ланкаширците на "Асканий"!
Трябва да...
Беше ми много приятно.
Довиждане, дребосъче.
Едит!
Обичам те. - И аз те обичам.
Толкова много... - Знам.
По-силно е от мен.
И аз се чувствам така.
Трябва да вървя.
Не умирай!
И се върни при мен.
Не умирай и се върни при мен.
Сър, намерих ги. Ставайте!
Намерих 19-и полк. - Джеф.
Ставайте, сър!
Да открием приятеля ви. Почти сме там.
Огън!
По стълбата!
Сложете щиковете!
Не мога. - Хайде, редник!
Джефри!
Насам, бързо! - Напред, ланкаширци!
Джефри!
Къде е лейтенант Джефри Бейч Смит?
Бейч Смит вече се качи.
Не! - Да, съжалявам.
Джефри! - Оставяйте ранените.
Джефри!
Сър, почакайте! - Стой тук.
Качвайте се!
Джеф!
Джефри!
Напред!
Джеф!
Роналд!
Джеф!
Роналд!
Джефри!
Роналд!
Джеф!
Какво?
Роналд!
Джеф!
Роналд!
Джеф!
Джефри!
Газ!
Слагай противогаза!
Газ!
Здравей.
Не се опитвай да ставаш.
Спа много дълго време.
Имаше окопна треска, но си добре.
У дома си.
Опитах се да го намеря.
Кого?
Джефри...
Чувах го.
Чувах гласа му.
Джефри е мъртъв.
От седмици. - Какво?
Не.
Робърт Гилсън е бил ранен.
И той е загинал.
Роби и Джефри.
Съжалявам.
Много съжалявам, Рон.
Но ти си добре. У дома си.
Всичко ще се нареди, ще видиш.
Прекарвам всеки следобед с майки и вдовици.
Какво мога да им кажа?
Синовете ви загинаха във войната, която ще сложи край на войните?
Какво им казвате?
Думите са излишни. Поне тези, модерните.
Изричам богослужебните.
Има утеха в дистанцията на времето. В древните неща.
През цялото време, докато боледуваше,
г-ца Брат не се отдели от теб.
Нито веднъж.
Имал си право да я гониш.
Благодаря.
Това пристигна за теб по много заобиколен път.
Предполагам, че го е писал през последните си дни.
Скъпи Джон Роналд,
единствената ми утеха е, че ако загина довечера,
все пак един славен член на Ч.К.О.Б. ще остане жив,
за да изразява това, за което аз мечтая, и в което ние вярваме.
Смъртта на един от членовете не може, убеден съм,
да разтури съюза ни.
Смъртта може да ни направи безсилни като отделни индивиди,
но не може да погуби вечната четворка!
Бог да те поживи, Джон Роналд.
Изричай това, което аз се опитвах да кажа,
дълго след като мен вече ме няма.
ОКСФОРД, ГОДИНИ ПО-КЪСНО
Добър вечер, професор Толкин.
Защо седиш отвън?
Днес с децата направихме сладкиш с конфитюр.
По желание на Майкъл.
С Джон оставиха поднос пред кабинета ти.
Надявам се, че си го опитал.
Съжалявам, аз...
Съжалявам.
Тежък ден беше. Нищо от това, което пиша...
Ти пишеше за удоволствие. - Знам...
Беше ти страст. - Знам... Безсмислено е.
Реши какво точно искаш от литературата
или я зарежи.
Г-н Толкин?
Г-жо Смит.
Радвам се да ви видя. Благодаря, че дойдохте.
Робърт Гилсън беше синът на директора на "Кинг Едуард".
Да, точно така.
Май си спомням мащехата му.
А Кристофър Уайзман?
Той остана жив.
За съжаление е...
Някои от нас, оцелелите, носим други белези.
Сестра ми загуби трима синове. Аз загубих двама.
Всички в една седмица.
Съжалявам.
Значи тук сте сядали.
Да.
Много е уютно.
Благодаря, че ме доведохте тук.
Почти мога да ви видя как седите тук.
Всичките.
Представям си го.
Сигурно е било безкрайно щастливо време.
Джефри седеше тук.
Питах се, с ваше позволение...
Може би ще успея да публикувам стиховете му.
Стиховете му?
Наистина смятам, че беше много талантлив.
Искам хората да разберат за него.
Бих могъл да напиша предговора.
Не знам...
Склонна съм да откажа, г-н Толкин.
Той беше много добър. Мисля, че е важно.
Навремето обичах поезия.
Чудила съм се дали Джефри не го е наследил от...
Съжалявам, не виждам каква полза би имало.
Изключително голяма.
Повярвайте ми.
Така и не опознах Джефри, както би ми се искало.
Щастлив ли беше?
Моля ви, кажете ми.
Позна ли любовта?
Бях сирак, когато постъпих в "Кинг Едуард".
И дори в началото, още преди да станем приятели,
Джефри беше мил.
Благ.
От всички, които съм срещал,
той беше...
Човекът, който най-много въплъщаваше
идеята да обичаш.
И да бъдеш обичан. А това е...
Затова е толкова важно.
Простете ми, но питате каква полза би имало
от поетите, писателите,
от нашето изкуство.
Няма нищо по-необходимо.
Особено във времена като днешните. Особено сега.
Хубаво би било да напишете предговор.
Благодаря ви.
Помниш ли как майка ни караше да целуваме дърветата?
И да ги слушаме как говорят. - Що за мрачна магия?
Хайде, дивачета, идвайте!
Кой иска да говори на дърветата? - Чакайте ме!
Какво мислиш? - Как се казваш?
Не се бойте от нас.
Деца, ще направите ли нещо за мен?
За домашно ли? - Не и ако се справя.
Да чуете една история. - Каква?
Хубава ли е? - Надявам се.
Дълга ли е? - Изключително дълга.
Има ли вече начало?
Да, мисля...
Мисля, че е в главата ми.
За какво се разказва?
За пътешествие. За приключения.
И за вълшебства, разбира се.
За имане.
И любов.
За всякакви неща, трудно е да се каже.
Предполагам, че е за житейския път,
по който поемаме, за да се докажем.
За смелост.
За другарство.
За другарството.
И приятелството.
За мъници като вас. - Аз не съм малък!
Не, малки на ръст, но не и по дух.
И за магьосници.
Магьосници ли? - Да.
И за планини, дракони и пътешествия...
Кристофър, ако си счупиш врата,
няма да те водя в болницата.
В една дупка в земята
живееше...
Хобит.
"Хобитът" излиза през 1937 г. и е началото, което ще превърне Толкин
в едно от най-изтъкнатите имена в жанра фентъзи.
Робърт Куилтър Гилсън и Джефри Бейч Смит
загиват през 1916 г. в битката при Сома.
Майката на Джефри издава поезията му в стихосбирката "Пролетна жътва"
с предговор от Толкин.
Кристофър Уайзман почти не композира след войната.
Живее до 1987 г.
Макар че приятелството им вече не е същото,
Джон Роналд кръщава третото си дете Кристофър.
Джон Роналд Руел Толкин умира през 1973 г.,
две години след Едит.
Оставят след себе си четири деца.
На общата им надгробна плоча са изписани елфски имена
от Толкиновата митология
за смъртен човек, който се влюбва
в елфска принцеса.
Превод: Боряна Богданова